(untitled) (Шевченкознавчі студії, 2025)
Вступ. У статті розглянуто основні напрями розвитку шевченкознавства в Інституті української літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР у 1945–1949 рр. Виокремлено ключові вектори діяльності відділу шевченкознавства, зокрема зусилля науковців у вивченні біографії, поетичної, прозової та епістолярної спадщини Тараса Шевченка. Проаналізовано їхню участь у підготовці "Повного зібрання творів» (Київ, 1949; третій і четвертий томи), збиранні та впорядкуванні архівних документів, а також організації бібліографічного опису шевченкіани. Окрему увагу приділено дослідженням рецепції творчості поета у слов’янському культурному просторі та вшануванню його пам’яті в повоєнний період. Обізнаність окремих науковців Інституту літератури з шевченкознавчою спадщиною неодноразово ставала предметом студій, однак і досі відсутнє узагальнювальне та систематизоване дослідження цього питання. Попри наявність поодиноких праць, відчувається потреба в комплексному історико-літературному аналізі діяльності Інституту в галузі шевченкознавства, що дозволило б чіткіше окреслити етапи становлення і трансформації цієї наукової школи у зазначений період. Методи. У статті використано описовий та історико-бібліографічний методи літературознавчого дослідження. Результати. Показано, що в умовах ідеологічного тиску радянської доби образ Шевченка часто пристосовували до вимог офіційної партійної доктрини. Його інтерпретували переважно в межах марксистсько-ленінської методології як революційного демократа і мислителя-гуманіста. Підкреслено, що деякі дослідники водночас намагалися уникнути шаблонних ідеологічних схем і зберегти наукову об’єктивність. Аналіз публікацій засвідчує прагнення окремих шевченкознавців зберегти історичну достовірність та літературну глибину спадщини поета попри складні політичні обставини. Висновки. Період 1945–1949 рр. у шевченкознавстві поєднував ідеологічний тиск із вагомими науковими здобутками. Попри офіційну риторику, науковці відділу провели велику джерелознавчу роботу, підготували важливі видання творів Шевченка, їхня діяльність стала основою для подальших, більш незаангажованих досліджень. Отримані результати актуалізують необхідність переосмислення радянського періоду в історії шевченкознавства, з урахуванням як ідеологічних обмежень, так і наукових зусиль фахівців.