(untitled) (Шевченкознавчі студії, 2025)
У статті йдеться про повість Т. Шевченка "Наймичка" як досвід прочитання історії України у психологічному ключі, в контексті динаміки ментальності, локальної культури етносу, народу, фольклору та етнографії. Через ресентимент як затамовану помсту й образу та меланхолію як її переживання в часі, емоційний фон вивчаються антропологічні коди поневоленої української нації. Емоції слугують інструментом розуміння і творчої об’єктивації колоніальної травми, мовленнєвих кодів інверсивного, перевернутого, пригніченого і розтерзаного світу. Наратор перетворюється на своєрідного антиквара, колекціонера, біографа і мемуариста, що збирає докупи спогади на рівні вражень і відчуттів, кінематографічно з’єднує розрізнені фрагменти простору в цілісну картину українського світу, співвідносячи долю жінки-покритки з історичною трагедією України.